Lacul Aral
Lacul Aral (în cazahă Арал теңізі, în uzbekă Orol dengizi, în rusă: Арaльское море) este un lac sărat fără scurgere care se află în zona de frontieră a Kazahstanului și Uzbekistanului, la est de Marea Caspică, pe câmpia Turan. În 1960 era cel de al patrulea lac de pe glob, azi abia a rămas ceva din el.
Prin utilizarea apei râurilor care alimentează lacul, Amudaria și Sîrdaria pentru irigații, respec-tiv ca urmare a schimbărilor microclimatice începând din anii 1960 nivelul lacului a scăzut în mod semnificativ. Până în anul 1997 lacul Aral s-a micșorat la 10% din mărimea originală, și s-a divizat în patru lacuri mai mici.
Azi niciunul dintre râuri nu atinge în mod continuu lacul Aral care se distruge în mod con-stant. Pe baza imaginilor de satelit făcute de NASA în august 2014 – pentru prima dată în isto-ria modernă – partea estică a lacului anterior imens s-a uscat. Acest teritoriu se numește azi de-șertul Aralkum.
Geografie
Lacul Aral se află în zona de frontieră a Kazahstanului și Uzbekistanuui, pe câmpia Turan. Spre vest este limitat de stâncile podișului deșertuos Ustyurt care se înalță la 200 m, spre est de zona deșertuoasă Kizilkum (și zona acesteia nord-vestică, stepa Golodnaia). În nord, la delta Sîrdaria se afla separat de lac lacul Aral Mic, însă în legătură cu lacul. Până în anii 1960 a fost alimentat dinspre sud de Amudaria, dinspre nord-est de Sîrdaria (56 km3/an), care întregit cu cantitatea de precipitație (9 km3/an) a suplimentat pierdere imensă de evaporare a lacului (65 km3/an).
Clima regiunii este continentală, temperatura medie din iulie este 25-26 °C, din februarie –2-2 °C, cantitatea de precipitație anuală 110-150 mm. În 1960 lacul cu aria de 68 900 km², cu axa de la nord-est spre sud-vest, avea lungimea de 492 km, cea mai mare lățime de 290 km, lungimea coastei presărată în sud și est cu golfuri atingea 3000 kilometri. Adâncimea medie era de 16 metri, dar în punctul cel mai adânc atingea 63 metri. Pe lac erau mai mult de 1100 insule mai mici sau mai mari, având suprafața lor totală de 2200 km².
{Pod pe Amudaria între Afganistan și Tadjikistan
Pod pe Sîrdaria la Hudjand (Tadjikistan)}
Geografie Umană
Prima mențiune despre lacul Aral o găsim în surse chinezești din secolul al II-lea î.Hr. sub denumirea de Marea Nordică, dar și romanii îl cunoșteau sub numele de mlaștina Palus (Palus Oxiana). Geografii arabi din secolele 10-12. cunoșteau deja bine lacul (lacul Horezm) și regiunea lui, însă în secolele următoare au rămas mențiuni scrise care relatau dispariția lacului. După creșterea din nou a lacului, în secolul al XVII-lea Hanul din Khiva, Abu al-Ghazi (1603-1664) a utilizat prima dată cuvântul turk aral (ʹinsulăʹ) pentru descrierea regiunii de deltă a Amudaria, și pe hărțile europene din secolul al XVIII-lea apre deja ca lacul Aral. În secolul al XVII-lea regiunea aparținea Hanatului Hiva, mai târziu Hanatul Kokand și Emiratul Buhara au stăpânit regiunea, până când în 1847 Rusia a întemeiat garnizoană militară pe malul lacului, iar în 1873 au luat sub administrația lor regiunea.
Deja din anii 1870 s-au străduit mult să rezolve irigarea zonei deșertice, au înălțat diguri pa Sîrdaria, și au construit canale mai mici care drenau apele celor doua râuri. La pericolele canalizării în beneficiul producției agricole savanții ruși (de exemplu Aleksandr Ivanovich Voeikov) au atras atenția deja la sfârșitul secolului al XIX-lea. În ciuda acestui fapt, în anii puterii sovietice au fost construite alte canale suplimentare, și dupăcel de al doilea război mondial s-a născut planul pentru construirea sistemului de canale care rezolva asigurarea apei plantațiilor de orez, bumbac și fructe de pe stepa Golodnaia și Turkmenistan. Canalul principal Tur-kmen cu lungimea de 1300 km, care leagă Amudaria prin deșertul Karakum cu Marea Caspică (aportul său de apă 8-14 km3/an), respective canalul Amu-Buhara (10 km3/an) s-au terminat spre sfârșitul anilor 1950. Deși cu acestea au pus în pericol puternic suplimentarea cu apă a lacului Aral, și primele semne s-au arătat din 1961, în perioada posterioară s-au construit canale suplimentare: canalul Golodnaia-Sud (11 km3/an), canalul Karsi (5 km3/an). Distrugerea lacului Aral s-a văzut inevitabilă până în 1970.
	An	1960	1976	1989	1992	2003
	Cantitate apă (km3)	1090	763	330	fără date	112,8
	Suprafață (km²)	68 000	55 700	36 900	33 600	18 240
	Conținut sare (g/l)	10	14	30,1	34,4	fără date
Schimbarea lacului
Secarea lacului Aral
Până în 2004 lacul Aral și-a pierdut 75% din suprafața anterioară, 90% din cantitatea de apă, localitățile așeza-te pe litoralul anterior au ajuns la câteva zeci de kilometri de apă (astfel de exemplu orașul Aralsk anterior [azi Aral, Kazahstan], Mujnak [azi Mo’ynoq, Uzbekistan]). Din anul 1961 lacul s-a retras cu 50 centimetri pe an (numai în anii cu precipitații mai mari 1969, 1970 și 2003 s-a oprit scăderea nivelului de apă). Din anii 1980 odată ce infrastructura portuară a devenit inutilizabilă a încetat să existe pe lac transportul naval de persoane și marfă, respectiv pescuitul anterior semnificativ, profitabil de 50 de mii de tone pește pe an. Cea mai mare parte a ecosistemei bogate descrise în anii 1950 (incluzând specii endemice) a dispărut.
Pentru pierderea apei din lacul Aral în mare măsură activitatea umană este responsabilă. Captarea râurilor care alimentau lacul în irigarea terenurilor de orez și bumbac a contribuit în mare măsură la secarea rapidă a lacului. Parțial necesarul mare de apă a celor două specii, parțial din cauza calității slabe a canalelor de irigare, debitul mediu de apă a celor două râuri a scăzut de la mai mult de 55 km3 la abia 9 km3.
În scăderea debitului de apă a râurilor își au rolul și schimbările microclimatice: odată cu scăderea suprafeței de apă a lacului evaporarea, astfel și cantitatea precipitației scade. După unele opinii pentru secarea lacului este responsabilă încălzirea globală. Dacă schimbarea climatică afectează scăderea nivelului de apă, aceasta este doar o fracțiune din efectele irigării: pentru scăderea nivelului de apă cea ultimă este responsabilă în proporție de 86%, cercetătorii estimează efectul schimbării climatice la numai 14%.
În anii 1990 lacul s-a divizat în două părți, apoi în 2005 în trei părți (câte un lac Aral de Nord, de Sud-Vest și de Sud-Est). În august 2005 deja a fost construit un dig în Kazahstan între lacul de nord și de sud, astfel în bazinul de nord nivelul apei a crescut cu 8 metri peste nivelul record negativ. Până-n 2010 însă a dispărut partea însemnată a suprafeței anterioare a lacului.
În 2019 lacul anterior Aral s-a divizat în cinci părți separate. Așa numitul Aral-Central este un lac imens cu adâncime mică, acoperit cu stuf, care se poate seca chiar și complet în perioada de vară-toamnă. Bilanțul de apă a lacului este instabil, variază puternic în funcție de anotimp și cantitatea de precipitații a fiecărui an.
Lacul Aral de Nord
În nord situația s-a îmbunătățit semnificativ după ce s-a construit digul Kokaral, în ultimii ani a crescut semnificativ cantitatea de pește pescuită, și orașul anterior port Aralsk, după ce deja a ajuns la aproape 100 km de la coasta lacului, în 2012 a fost doar la 12 km de ea. La marginea orașului este chiar scris pe un indica-tor: „Veste bună, lacul se întoarce!”
Suprafața lacului Aral de Nord a crescut de la 2550 km² în 2003 la 3300 km² în 2008. Adâncimea lacului a crescut de la 30 metri în 2003 la 42 metri în 2008.
Lacul Aral de Sud, care se află în mare parte în Uzbekistan, a fost lăsat în voia sorții sale. Din bugetul Uzbe-kistanului mai sărac nu se poate finanța creșterea nivelului de apă a lacului, dar dacă bazinul de nord își va recăpăta nivelul de apă anterior, conform planului vor lăsa periodic apă și în partea sudică.
Soluții suplimentare
izolarea apei din canale;
crearea coloniilor de desalinizare;
cultivarea unui bumbac cu necesar de apă mai mic;
drenarea apei care provine din ghețarele din Pamir în lacul Aral;
aducerea aici a apei râurilor Volga sau Ob.